### Izberi jezik

English Slovenščina Македонски

# Zgodbe Slovenije v kamnu in tradiciji

Dediščina ni le grad ali muzej. Lahko je most, ki ga uporabljamo vsak dan, reka, ki izgine pod zemljo, rudarsko mesto, oblikovano z živim srebrom, ali znanje, ki se prenaša med čebelarji.

Plečnikova Ljubljana ob reki. Foto: Dunja Wedam, visitljubljana.com

Slovensko dediščino pogosto predstavljamo kot dolg seznam.

Po državi so gradovi, cerkve, stara mesta, jame, obrti, industrijski spomeniki, tradicionalne jedi, festivali in zavarovane pokrajine. Seznam dokaže, da je veliko za videti, ne pojasni pa vedno, zakaj je nekaj pomembno.

Bolj uporaben pristop je izbrati nekaj konkretnih zgodb in se jim posvetiti.

Spodnje štiri so zelo različne. Ena je vgrajena v ulice Ljubljane. Druga leži pod Krasom. Tretja je oblikovala delovno življenje Idrije. Četrta ostaja živa v čebelnjakih, šolah, društvih, umetnosti in družinskem znanju.

Skupaj pokažejo, da je dediščina lahko arhitekturna, naravna, industrijska in živa hkrati.

## Plečnik je Ljubljano spreminjal skozi vsakdanje poti

Jože Plečnik Ljubljane ni preoblikoval z eno monumentalno stavbo.

Deloval je skozi mrežo ulic, mostov, tržnic, nabrežij, javnih prostorov in ustanov. Njegovi posegi so povezovali obstoječe dele mesta ter običajnemu gibanju dajali slovesnejši značaj.

Tromostovje spremeni prečkanje reke v javni prostor. Pokrita tržnica sledi Ljubljanici in se ji ne obrača stran. Narodna in univerzitetna knjižnica skrbno vodi obiskovalca od temnejšega vhoda proti svetli čitalnici. Pot ob reki uporablja drevesa, stebre, stopnice in manjše arhitekturne elemente za ustvarjanje povezanosti.

UNESCO je izbrana Plečnikova dela v Ljubljani leta 2021 vpisal na Seznam svetovne dediščine kot primer urbanističnega oblikovanja po meri človeka.

Izraz je uporaben, ker njegovega dela ne doživljajo le arhitekturni strokovnjaki. Ljudje ga prečkajo na poti v službo, se ob njem srečujejo, v njem kupujejo hrano in sedijo v njegovi bližini.

Plečnikova dediščina ostaja živa, ker jo mesto še naprej uporablja.

## Škocjanske jame razkrijejo razsežnost pod Krasom

Kraška pokrajina s površja ne pokaže vsega.

Pri Škocjanu reka Reka izgine pod zemljo in teče skozi obsežen jamski sistem z enim največjih znanih podzemnih rečnih kanjonov.

Doživetje določa merilo. Poti in mostovi potekajo nad reko, stene pa segajo daleč preko običajnih razsežnosti turistične jame. Zvok vode in tema ustvarita občutek aktivnega prostora in ne dekoracije.

UNESCO je Škocjanske jame leta 1986 vpisal na Seznam svetovne dediščine zaradi njihove izjemne geološke in geomorfološke vrednosti.

Območje je povezano tudi s širšim kraškim okoljem. Voda, kamen, jame, naselja in človeška raba pokrajine tvorijo en sistem.

Za študente v Novi Gorici, Kopru in širši Primorski Kras ni oddaljena znamenitost. Je del njihovega okolja. Suhi zidovi, burja, vasi, jame in ponikalnice oblikujejo posebno regionalno identiteto.

Škocjan je kraj, kjer skrita geologija postane nemogoče velika, da bi jo spregledali.

Škocjanske jame, Unescova svetovna dediščina. Foto: sunsetobsession.com

## Idrijo je oblikovalo živo srebro

Idrija se je razvila okoli enega zgodovinsko najpomembnejših rudnikov živega srebra na svetu.

Rudarstvo je vplivalo na ulice, stavbe, tehnično znanje, zdravje, delovne razmere, hrano in družinsko življenje. Dediščina zato ni omejena na podzemne rove.

Nekdanji vhod v rudnik, znan kot Antonijev rov, obiskovalcem omogoči vstop v rudarsko zgodbo. Grad Gewerkenegg, nekoč povezan z upravo rudnika in skladiščenjem, danes gosti Mestni muzej Idrija. Tehnični objekti in vodni sistemi pokažejo, koliko organizacije je bilo potrebno za pridobivanje in predelavo živega srebra.

Dediščina živega srebra Idrije in Almadéna v Španiji je bila leta 2012 vpisana na Unescov seznam svetovne dediščine.

Zgodbe ne smemo romantizirati. Živo srebro je prineslo gospodarski pomen in specializirano znanje, vendar je bilo rudarstvo nevarno ter je povzročalo resne posledice za ljudi in okolje.

Vrednost Idrije je v tem, da pokaže celoten sistem industrijskega mesta. Delo, tehnologija, tveganje, domače življenje in lokalna identiteta so se razvijali skupaj.

Tudi idrijski žlikrofi, danes ena najbolj znanih zaščitenih slovenskih jedi, pripadajo temu širšemu delovnemu okolju.

Antonijev rov, Idrija. Foto: Samo Trebizan, travelslovenia.org

## Čebelarstvo je dediščina, ki ostaja živa

Slovensko čebelarstvo ni shranjeno za steklom.

Čebelarji še naprej skrbijo za družine, delijo znanje, vzrejajo kranjsko čebelo, gradijo in vzdržujejo čebelnjake, pridelujejo med in druge izdelke ter se povezujejo v lokalna društva.

UNESCO je leta 2022 »Čebelarstvo v Sloveniji, način življenja« vpisal na Reprezentativni seznam nesnovne kulturne dediščine človeštva.

Tradicija vključuje praktično znanje, pa tudi jezik, umetnost, arhitekturo, izobraževanje in družbeno organizacijo. Poslikane panjske končnice so med njenimi najbolj prepoznavnimi vizualnimi oblikami. Tradicionalni čebelnjaki ustvarjajo značilno strukturo podeželske pokrajine.

Znanje se prenaša v družinah, krožkih, šolah, društvih ter med izkušenimi in novimi čebelarji.

Zato je čebelarstvo drugačno od nepremičnega spomenika. Njegovo preživetje je odvisno od nadaljevanja prakse in odzivanja na nove okoljske pritiske.

Dediščina je vidna v panju, njeno pravo središče pa je odnos med skupnostjo, opraševalci in pokrajino.

## Dediščina pripada več delom države

Te štiri zgodbe so geografsko razporejene.

Plečnikovo delo je del vsakdanjega gibanja po Ljubljani. Škocjan pripada Krasu in primorskemu okolju. Idrija povezuje industrijsko zgodovino z zahodno Slovenijo. Čebelarstvo se pojavlja v podeželskih in mestnih skupnostih po vsej državi.

Druge pokrajine nosijo enako pomembne zgodbe. Maribor ima staro trto in Dravo. Celje je povezano s Celjskimi grofi in gradom. Ptuj ima rimske plasti in kurentovanje. Obala ima beneško mestno dediščino in solinarsko pokrajino. Soška dolina nosi spomin na prvo svetovno vojno ob starejših naselbinskih in pašnih tradicijah.

Noben kraj ne predstavlja celotne slovenske dediščine.

Močnejša podoba nastane, ko različne pokrajine ohranijo lastne zgodbe.

Tradicionalni slovenski čebelnjak s poslikanimi panjskimi končnicami. Foto: David Robertson / Alamy, atlasobscura.com

## Ohranjanje je odločitev v sedanjosti

Dediščina ne preživi samo zato, ker je stara ali uradno priznana.

Preživi skozi vzdrževanje, raziskovanje, premišljen turizem, skupnostno znanje, javno financiranje, izobraževanje in omejevanje škodljive uporabe.

Tudi obiskovalci sodelujejo pri ohranjanju. Sledijo lahko označenim potem, spoštujejo zavarovane prostore, se ne dotikajo občutljivih površin, uporabljajo pooblaščene vodnike in spoznajo kontekst, ne le fotografijo.

Plečnikovi mostovi še vedno nosijo vsakdanje življenje. Reka še vedno teče skozi Škocjan. Idrija še naprej razlaga zahtevno rudarsko zgodovino. Čebelarji še naprej delajo z živimi čebeljimi družinami.

Preteklost ostaja prisotna, ker nekdo zanjo še vedno prevzema odgovornost.